En electrocardiografia, l' ona T representa la repolarització dels ventricles. L'interval des de l'inici del complex QRS fins a l'àpex de l'ona T es coneix com a període refractari absolut. L'última meitat de l'ona T es coneix com a període refractari relatiu o període vulnerable. L'ona T conté més informació que l'interval QT. L'ona T es pot descriure per la seva simetria, asimetria, pendent de les extremitats ascendents i descendents, amplitud i subintervals com l'interval T pic- T final .[1]
En la majoria de derivacions, l'ona T és positiva. Això es deu a la repolarització de la membrana. Durant la contracció del ventricle (complex QRS), el cor es despolaritza. La repolarització del ventricle es produeix en sentit contrari a la despolarització i és de corrent negatiu, el que significa la relaxació del múscul cardíac dels ventricles. Aquest doble negatiu de direcció i càrrega és per això que l'ona T és positiva; tot i que la cèl·lula es carrega més negativament, l'efecte net és en la direcció positiva i l'ECG ho informa com un pic positiu.[2] Tanmateix, una ona T negativa és normal en la derivació aVR. La derivació V1 pot tenir una ona T amb positiu, negatiu o bifàsic on positiu va seguit de negatiu, o viceversa. A més, no és estrany tenir una ona T negativa aïllada a la derivació III, aVL o aVF. Una variació periòdica de ritme a ritme en l'amplitud o la forma de l'ona T es pot anomenar alternança d'ona T.